Die+Wende+Ost-West

__ Die Wende - Ost/West - Ich fühle mich so fifty fifty __

=Informationen über Karin König:=

[]=

=Die DDR vor und nach der Wende:=



=Referate der einzelnene Kapitel:= = = __**Referat af kapitel 1 - Andreas:**__ Begyndelsen af historien foregår i en skov i Ungarn: Det er nogle (Sabine, Jürgen og Stefan) der er på flygt, og ser en af de steder hvor jæger står oppe når de er på jagt, og kravler der op for at få varmen, det er August, men det er stadig koldt.. De har været på flugt i fire timer, Sabine husker tilbage på nogle minder om sin familie.

Tilbageblik side 6 - Leipzig, 6 mdr. tidligere: Vi er i Leipzig, Man hører noget om hvordan hendes familie er sat sammen: tante Gerda er Onkel Franz kone og han er bror til Sabines far, men han døde for nogle år siden, og om hendes bror Mario. Tante Gerda bor i Hamburg og har inviteret Mario (hendes gudbarn) til 60 års fødselsdag. Han får overraskende et besøgsvisum til Vesttyskland.

DDR -> Ungarn -> Østrig -> BRD

__**Referat af kapitel 1: A. Skafte**__ Sabine, stefan og Jürgen er på flugt, fra øst til vest, de er i en skov, det er i august. De har været på flugt i fre timer og det er koldt, de søger tilflugt i en jægerhytte, for at varme sig. Sabine tænker på sin familie som er i øst.

Telefonen ringer, og moreren spørger efter om Mario har skrevet. Sabine siger at han nok bare ville tage et lille kik på vesten uden tante Gerda, men moreren siger at Gerda har sagt at hun satte ham på toget til Leipzig, men Sabine retter hende og siger at hun satte ham af på stationen og ikke toget. Moderen siger at han jo ikke har nogle penge, men Sabine fortæller at han har fået en smule velkomstpenge, og at tante Gerda har givet ham lidt. Moderen siger at hun måske har ret. Derefter kommer Hr. Dehnart hjem og spørger vredt om de har hørt fra Mario, hvorefter Sabine svarer at han er ”blevet gammel”?. Han spørger så om det går godt i skolen, og Sabine siger at ”det går”. Han spørger om hendes lærer ved besked og hun siger ”Bestemt”. Han spørger derefter hvordan de har reageret og hun svarer at Fru Müller gerne vil tale med ham. Han siger at han vil forklare skolen at det var Marios beslutning at blive i vester og at de ikke kendte noget til det. Døren går og Sabine siger at mor er her. Fru Dehnert kommer ud i køkkenet og virker sur, hvorefter Sabine siger at de bliver behandlet som uartige børn, og til det svarer Fru Dehnert: ”Christa. Jeg synes i modsætning til dig at vi har det godt. Vi har alt hvad vi har brug for: Et anstændigt job, en dejlig lejlighed, vores fremtid er sikret. Sabine har du ikke et dejligt værelse, mange veninder? Snart kan du studere. Hvad er der så i vejen?” Sabine siger at hun ikke ved hvordan hun skal forklare det og siger at hun tror Mario og hende er utaknemmelige, men at det ikke er pointen. Hun siger at de mangler luft til at ånde, og at hvis de spørger hende så har Mario altid villet væg, han har bare ikke kunne sige det. Hr. Dehnert ømmer sig og uden et ord rejser han sig næsten flov og siger til Sabine at han måske aldrig har sagt det, men han er meget stolt af at hun vil studere, og at han havde ønsket det samme for Mario, hvorefter han vender sig mod døren og siger at han skal strække ben Lidt, men at han kommer tilbage.
 * __Referat af kapitel 2 - 1. del Elm:__**

__**Referat af kapitel 2 - 2. del Wellejus:**__ Sabine mødes sammen med hendes venner i fælles rummet (miljøbevægelse). På vægene hænger der plakater af tjernobyl som præsten har smuglet ud fra vesten under sin præstekjole. Sabine kommer for sent og deres diskussion er gået igang. De planlægger en demostration ved rådhuset og de vil protesterer mod dårligt luft. Renate kommer også med en ide om at de skal lægge sig på vejbanen som om de var døde, fordi det gjorde de i vesten efter tjernobyl. Sabine er bange for at lave en demostration da det både er forbudt og farlig. Ingen af de andre er bange for det og de alle er med på ideen. Idet sabine kigger rundt på dem alle sammen ser hun at der er en ny person med i forsamlingen. Hun forstår ikke hvordan de kan side at diskuterer det her når der en ny person med. Det kan ikke være et tilfælde synes hun. Den nye person er præsenteret og han hedder Thomas. Karin, sabines veninde synes han ser sød. Han har stubmark og sygekassebriller på. Karin synes at sabine er en snerpet person, og derfor passer de godt sammen for staten. Thomas kan mærke at de taler om ham og han blinker til dem. Sabine bliver sur og kigger væk, for hun kan ikke lide nye personener der bare kommer sådan. Der ingen der ved om der nogen der har sendt ham. Hun har en følelser af at fortroligheden som er i gruppen svinder. Det er bernd som har taget thomas med og derfor må han være okay. Renate spørger om de vil med hjem til ham, fordi de har tomatsuppe.

__**Referat af kapitel 2 - 2. del Frederik:**__ Værelset er for lille for gruppen, der mødes en gang i ugen. Væggene er malet hvide, der er Tjernobyl overalt. Slogans hvor der står: der skal skabes fred uden våben. Det er møbleret, og der hænger plakater på væggene, nogen præsten Adolph har taget med fra sin rejse til vesten. Det er billeder fra miljøødelæggelser. Det er noget jeg har smuglet, fortalte han leende til gruppen. Sabine hun kommer for sent, så gruppens diskussion allerede er i gang. Gruppen vil gerne have Sabine til at gøre en masse, som hun egentlig ikke har lyst til. Det er fordi hun er bange for repræsetatet fra staten, og derfor ikke kan få sin studentereksamen. Bernd undskylder, og de snakker om en demonstration foran rådhuset, imod dårlig luft i Leipzig. Vi vil binde tørklæder rundt om munden, og derefter bliver der talt meget om hvad de vil gøre under demonstrationen. Der forekommer en gruppesamling, men Sabine sidder ikke med sine venner. Blandt andet har Bernd taget Thomas med. Renate foreslår han kan koge spaghetti, og de kan tage med ham hjem. Karin svarede de kunne lave tomatsuppe grinende.

__**Referat af kapitel 3 - 1. del Jakob:**__ Det handler om, at Sabine pjækker fra skolen og mens hun er hjemme kommer postmanden med en pakke. Pakke har Marios håndskrift. Sabine venter hele dagen på, at hendes forældre kommer hjem så de kan åbne pakken. De åbner pakken i fællesskab. På pakke står der, at Mario bor i Hamburg. I pakken er et brev, som faderen skal læse op da han er den mest rolige.

__**Referat af kapitel 3 - 2. del Lars:**__ Afsnittet handler om at Sabine og hendes forældre får brev fra Mario. Faren læser så brevet højt og i brevet står der hvordan Mario har det. Han vidste at hans forældre havde været meget urolige for ham og det var han meget ked af. Mario havde besluttet at han aldrig ville vende tilbage til DDR. Han ville nu starte sit liv i BRD i Hamborg. Grunden til at han flygtede var at han havde store problemer med at indfinde sig i DDR. Han havde store problemer i skolen, fordi han politisk var kritisk, så han fik ikke lov til at fortsætte i 11.-12. klasse på EOS. Derudover var han heller ikke politisk korrekt, da han ikke ville i den millitæret. Om det er det rigtige valg at flygte, ved han ikke endnu. Alt var anderledes i BRD og Mario havde allerede et job i udsigten. Han skulle være vikar på en tankstation. Han havde også fået en lille lejlighed på køkken, bad og et værelse og en kakkelovn til at give varmen. I næste uge ville han også få en telefon og så ville han ringe hjem. Mario slutter af med at skrive at han tænker på dem hele tiden og har kraftig hjemve. Efter brevet beslutter Fru Dehnert sig for at hun vil besøge Mario for at se om han har det godt, og om lejligheden er fin, hun kan fornemme at han er blevet så voksen. Hun vil tage af sted når hun er blevet førtidspensionist. Om hun kommer tilbage ved hun ikke endnu.

__**Referat af kapitel 4 - Marlene:**__ Sabine har lige bestået sin studentereksamen, og hun har besluttet sig for at hun vil begynde på pædagoguddannelsen til efteråret. Hun har aftalt at mødes med Thomas på iscafén Pingvin for at fejre at eksamen er over. På cafeen snakker de om hvad de gerne vil lave i sommerferien, og det ender med at Sabine bliver lidt fuld og Thomas derfor tilbyder hende at blive kørt hjem til Thomas‘ bedsteforældre, som bor i nærheden. Næste morgen spiser hun morgenmad sammen med Thomas, hans søster og bedsteforældre. Imens de spiser snakker de om mange ting, som for eksempel hvad Thomas syntes om Frankfurt. Pludselig kommer Thomas i tanke om at han havde en pakke til Sabine for at hun har bestået studentereksamen. Det en bog om Grækenland og dens øer. Hun bliver rigtig glad for den, og takke ham. Pludselig begynder hun at græde. Det er den første gave hun har fået for en studentereksamen, hendes forældre har så travlt at de knap nok tænker på Sabine. Hun fortæller dem også at hun har ansøgt om visum til Ungarn til dem alle sammen, da hun gerne vil ud at rejse efter studentereksamen. Men der er ingen der kan rejse med hende. Hendes bror er jo rejst til vesten, mod Hamborg for altid. Hendes mor føler stor sorg på grund af ham, og Mario er jo under 20. I dag er hendes mor taget hen for at besøge Mario. Sabine er samtidig bange for at hendes mor bliver i Hamborg, ligesom Thomas’ far gjorde for fem år side.

__**Kapitel 4, side 22-27 - Malene:**__ Sabine fejrer sammen med sine klassekammerater at de nu er blevet studenter. Sabine vil gerne studere psykologi eller sprog, men det blev allerede bestemt i 8.klasse at hun skal begynde på pædagoguddannelsen - selvom hun ikke ar lyst. Sabine skal mødes med Thomas på iscafén Pingvin. Da de forlader cafeen bliver Thomas nød til at hjælpe Sabine, da hun skal rejse sig - da hun er blevet svimmel af de 2 cocktails hun har drukket. De tager hen til Thomas’ bedsteforældre. Thomas’ bedstefar er en lille buttet mand med strålende øjne, Thomas’ bedstemor er en sart ældre dame, der er elegant klædt og har hvidt hår. Sabine og Thomas bliver ved dem og spiser aftensmad. Thomas’ bedstefar har været i Frankfurt, hvilket han synes var hektisk og forvirrende med de forskellige vare og priser. Han har taget en gave med fra Frankfurt til Sabine, det er en lille bog om Grækenland og dens øer. Sabine begynder at græde, det er den første gave hun har fået for studentereksamen. Sabine fortæller dem at hendes mor er rejst til Vesten, hen til hendes lillebror Mario. Sabine er rigtig bange for at hendes mor skal blive i Vesten. Thomas’ far gjorde det samme for fem år siden. **__Kapitel 5 - Mathias:__** Sabine har fået et brev fra Hamborg. Hendes familie er ikke sammen længere. Hendes mor skriver. Hun er der så længe at han ikke har brug for hjælp længere. Sabine mor er ikke taget illegal ud, fordi hun er pensioneret. Hun laver en rejse ansøgning til sin mor til vesten. Det skulle være blevet nemmere at få en rejse tilladelse. Hendes mor og far blevet sammen igen i Hamborg. De har sikkert begge lavet rejse planer. Vi kan godt klare os selv, vi lever ikke i en normal tid, ingen ting er i normal tilstand i vores land, familier er blevet skilt fra hinanden, så om os selv. Det er bliver sikkert bedre i DDR. Hun forlader lejligheden. Sabine lavet spejlæg med spæk. De tænder fjernsynet, fordi de tjekket postkassen, for at tjekke om nyheder, de så nysgerrige. Hun tjekker postkassen, hun har fået et brev, det er sikkert besøgstilladelsen.

Hun tager 2 trin afgangen op af trappen, hun venter til at åbne brevet til hun kommer ind i lejligheden igen, hendes rejsetilladelse var ikke blevet godkendt ”du kan ikke rejse til Hamborg”, hun faldt sammen i tårrene, hvad skulle hun i det her land når hun ikke kunne komme til sin mor. Ved hjælp af Rødkors, kan hun 101 rejse til Budapest, hun kan rejse til Budapest og videre der fra til Wien og fra Wien til vest Tyskland.

Dem der stikker af, tror Sabine er mange som er på hendes alder. Også i den tyske ambassade i Prag er der tyskere der venter på at rejse, hvis du spørger hvorfor, de ville have frihed. De fejre med Champagne, og hun ville forhøre om sit Ungarns visum, hendes far ville også væk. Hun har en super plan, i næste uge skal Thomas ‘es bedste ven til Ungarn, for at møde en vesttysk veninde, han kan godt have mig med i bilen til Budapest. **__Referat af kapitel 6 - Mette__** Sabine får sit visum til Ungarn som planlagt. Thomas' ven Wolfgang kan sagtens tage hende med. Hun lægger et afskedsbrev til faren, som hun havde svært ved at skrive. Antallet af DDR-flygtninge der prøver at flygte til BRD via Tjekkoslovakiet, Polen eller Ungarn er stiger fra dag til dag. Sabine har en følelse af at hele DDR er ved at stikke af, f.eks. er nogle af butikkerne "midlertidigt lukkede", værtshuset på hjørnet holder lukkedage og børnelægen har været på ferie i ugevis men regeringen lader som om ingenting er sket. Da hun skal af sted bliver det en kølig afsked med Thomas hvor ingen af dem viser sine følelser. Udover nogle korte sovepauser kører Sabine og Wolfgang hele natten, fordi de begge to vil til Ungarn så hurtigt som muligt. Sabine er bange for at grænsen er lukket. Om morgenen når de til den ungarske grænse. Inge (Wolfgangs kæreste) har sørget for ophold til dem. Hun har også fundet ud af hvor det er nemmest at komme over grænsen. Da de kører mod grænsen ved 20-tiden ser de utallige afmonterede Trabisser. Ved et lille værtshus skal Sabine have en Cola. Der er kun 2 andre unge mennesker ud over dem. De falder i snak og finder ud af, at de flygter samme vej. De hedder Jürgen og Stefan. De overtaler Sabine til at flygte sammen.

Da de skal over grænsen lover Wolfgang og Inge at vente i 2 timer - hvis nu noget skulle ske. Udmattet falder Sabine i søvn i et stade i et træ for jægere. Drøm og virkelig er blandet sammen for hende. Da hun vågner ved hverken Sabine, Stefan eller Jürgen hvor de er. Efter et stykke tid hvor de er meget forvirrede ser den ene et skilt ved et træ. Da de kommer tættere på og kan se det, ved de at de har klaret det, fordi skiltet står på tysk, så de er i Østrig. De omfavner hinanden og får tårer i øjnene. __**Kapitel 7 - oversættelse:**__ Übersetzung – Kapitel 7 – Seite 42-45 7. Sabines Brief an Thomas Hamburg, den 20. September 1989 Kære Thomas,Du tror sikkert, at jeg er en utro ”tomat”, for udover et postkort har du ikke fået noget livstegn fra mig. Men du var jo også lidt for doven til at skrive. Lidt bange er jeg. Jeg har boet i Hamburg i 4 uger nu. Jeg har følelsen af, at jeg med hver dag, der går, ved mindre om, hvor jeg hører hen. Først nu bliver det mig bevidst, hvad jeg har mistet: familien, vennerne, Leipzig. Jeg bor ved Mario. Da han kun har et værelse sover jeg på en drømmeseng i køkkenet. Det går ganske godt med at bo sammen, for Mario er kun lidt hjemme. Mor bor nu udenfor Hamburg hos en veninde, som for et par år siden er kommet herover (fra DDR). Vi ringer ofte til hinanden, men mødes mere sjældent, for togforbindelserne er ikke så gode. Til gengæld bekymrer mor sig desto mere for far. Mor siger, at han nu føler sig ladt i stikken af os alle sammen. Det gør os meget kede af det.Efter min vellykkede flugt kom mor til Wien. Der skulle ordnes en masse formaliteter, derefter tog vi til Mario i Hamburg. De første to uger sad jeg bare derhjemme. Jeg vidste ikke rigtig, hvad jeg skulle gøre af mig selv. Mor og jeg spekulerede hele tiden på, hvad jeg kunne gøre. Jeg ville ikke studere med det samme, hellere tjene nogle penge. Mor og jeg mødtes ofte på en café i centrum, tjeneren kendte os efterhånden. Jeg tror, hun havde ondt af os. Hun vidste, at jeg ledte efter et job. En dag gjorde hun os opmærksom på en jobannonce i avisen, hvor man søgte efter ufaglært arbejdskraft til et plejehjem. Straks næste dag tog jeg derhen, hvad skal jeg sige, de var glade for, at jeg kom. Jeg har skifteholdsarbejde. De gamle mennesker er flinke. De glæder sig over, at jeg kommer derovrefra (fra DDR), fra ”østzonen”. Mange havde før krigen været i Leipzig eller på Rügen. Med kollegaerne er det sværere. De joker hele tiden om DDR. Selv om ingen har været der, ved de alting bedre. ”For os er I et eller andet sted alle udlændinge”. Maria, en ung kollega, sagde: ”Sabine lad dem bare snakke. De ærgrer sig jo kun, fordi de ved, at de uden os udlændinge måtte lukke plejehjemmet.” Jeg var målløs. Da jeg ville takke hende, måtte jeg dog sige til hende, at jeg ikke kommer fra Polen, men er tysker.Hun lo kun og sagde: ”For dem her er du åbenbart lige så meget udlænding som jeg.” Da hun så mit overraskede ansigt, sagte hun: ”Vidste du ikke, at jeg er græker”. Hvad siger du til det? Hun kommer fra Grækenland, desværre ikke fra nogen ø. Vi er blevet lidt venner. Jeg tænker ofte på jer i Leipzig. Findes vores miljøgruppe stadig? Åh, Thomas. Jeg føler mig nogen gange forbandet alene og tænker, at problemerne vokser mig over hovedet. Jeg ville blive glad, hvis du skriver til mig, ganske udførligt?

Glem mig ikke helt Din Sabine

Kapitlet handler om at Thomas skriver et brev tilbage til Sabine. I brevet skriver Thomas bl.a. at han blev glad, da han fik hendes brev. Han skriver også, at han et par dage senere var med i sin første demonstration ved Nikolajs kirke, hvor de var tusinde af mennesker i Leipzig, som deltog i demonstrationen.
 * __Kapitel 8 - Michael Vestergaard__**

Sabine hat ein Brief von Thomas in Leipzig erhalten. Thomas erzählt dass er sehr glücklich war, weil Sabine ein Brief geschickt hatte. Er schreibt auch über die viele Demonstrationen sie erhalten, und dass man im Westfernsehen nur sieht die fröhlichen Gesichter der Menschen, und nicht das schlechte Teil.
 * Kapitel 8 - Muharem**

__**Kapitel 9 oversættelse - Nichlas Christensen**__ Den. 9. November 1989 Da Sabine har varmet ordentligt op, er det varmt og hyggeligt i dagligstuen. Hun ligger puttet i et tæppe på sofaen. Ved at læse falder hendes øjne i. Jeg bliver dog nødt til at skrive til Thomas, mumler hun. Hun knipser lyset ud, og sover. Da hun vågner op igen, er det bælgmørkt. Komisk, jeg sover dog ellers ikke på denne tid. Hun bliver ubevægelig liggende på sofaen. Billeder dykker ned foran hende. Billeder, som hun i de sidste dage har set i fjernsynet. Endeløse lyskæder, dannet af stearinlys, de tusinde mennesker bære. Demonstranterne holder demonstrationsbannere i vejret. Frit valg uden falske tal. Frit visa til Hawaii. Her vil vi leve og arbejde. Straks frie demokratiske valg. Talekoret råber: Vi er folket. Ubekendte taler i mikrofonen, forlanger det uhørte, hvortil hun uger før blev arresteret. Sabine tænder lampen. Hvad, den er allerede 23:00. Telefonen ringer. Jeg kan ikke lide at tage den. I går ringede en fuld person og virkede påtrængende. Uhyggeligt lader hun telefonen ringe. Hjemme er jeg ikke bange, men her… Jeg låser hurtigt fordøren. Hvor bliver de andre af. Jeg tænder fjernsynet. Måske er der en god film, helst ingen krimi. Dog kommer der hverken en kærlighedsfilm eller en krimi. Nyhedsudsendelsen begynder. Godaften mine damer og herre. DDR åbner grænseovergangene til BRD. Klokken 18:00 gav 57 medlemmer af politibureauet lov til at åbne grænserne sagde journalisten. Tilladelser til rejsen er kort givet. Straks kunne personer fra DDR forlade det, de fik et visum til afrejsen. I flere timer strømmede 10.000 østberlinere nær ved ukontrolleret steder for at besøge vest staten. De vil blive budt velkommende. Uforglemmelig scener bliver spilet over grænseovergangen. Ved Brandenburger Tor taber muren fuldstændig dens betydning. Mennesker klatrer uforhindret over her og der, og spadserer igennem porten, som har været utilgængelig siden 1961. Vi vender os nu til vores kollager i Berlin. Der følger billeder. Menneskemassen strømmer fra øst til vest, og dem i vest bliver, svarer de strålende. Nej, vi går nu kun efter en øl, og så går vi hjem igen. Mange græder af lykke eller spænding. Uden at kunne fatte det stammer de. Vandvid, vandvid. Sabine sidder ubevægelig foran disse billeder. Jeg forstår det bare ikke. Skulle det ikke være sådan altid? Som Sabine har forstået på kommentatoren, understreger han, at DDR- regeringen ikke kunne tillade sig at tage rejsetilladelsen fra dem. Befolkningen gad ikke finde sig i det mere. Jeg har virkelig sovet på historien, kommenterede Sabine imens billederne. Fuldstændig lammet sidder hun foran fjernsynet. Fremmede mennesker danser med hinanden, kysser politibetjente. Verden står på hoved. Længe efter midnat, hvor alle kanaler kun har tekstbilledet skinnende, slukker hun for apparatet. Nu har jeg oplevet det afgørende øjeblik af mit liv i fjernsynet. Ked af det drønner tankerne rundt i hovedet på hende.